FLYGÖDLOR?
![Flygödlor](../grafik/monster/quetzal.jpg) |
Jätteflygödlan Quetzalcoatlus |
Flygödlorna, eller pterodaktylerna, levde samtidigt med dinosaurierna
och dog också ut när dinosaurierna försvann. Länge
var en av dem, Pteranodon, med sin vingbredd på åtta meter
den allra största man hittat rester efter. Men 1975 hittades fossil
efter en ny jättelik flygödla i Texas. Denna pterodaktyl hade
en vingbredd på uppåt 15 meter och fick namn efter en befjädrad
ormgud från sydamerikansk mytologi -Quetzalcoatlus.
Året efter började folk prata om konstiga saker som damp
ner från himlen. Plötsligt verkade det som om Texas kryllade
av flygande monster.
Aplikt flygdjur
Den 1 januari 1976 berättade Jackie Davies (14) och Tracy Lawson
(11) för sina föräldrar att de tidigare under dagen sett
en konstig "fågel" utanför staden Harlingen. Varelsen
var enligt dem 1,5 meter lång med meterbreda axlar, svart till
fägen och försedd med ett par stora fladdermusliknande vingar.
Huvudet var kalt, ansiktet påminde om en apas med en 15 centimeter
lång näbb som mun. Ögonen var stora och lysande röda.
Då föräldrana följande dag undersökte platsen
där den märkliga figuren visat sig fann de fem avtryck av
tretåiga fötter. De menade att en vuxen människa inte
hade kunnat göra lika djupa spår i den hårda marken.
Senare samma månad såg systrarna Libby och Deanie Ford samma,
eller en liknande varelse vid en damm utanför Brownsville. Efter
att ha letat i flera böcker fann de till slut en avbild av det
märkliga djuret i en bok om jordens urtid. Bilden de pekat på
visade flygödlan Pteranodon.
Attack från ovan
Alvérico Guajardo, som också bodde i Brownsville, stötte
den 7 januari ihop med varelsen bokstavligt. Den brakade en kväll
in i hans husvagn och bländades senare av strålkastarna från
Guajardos herrgårdsvagn. Sedan flydde den under utstötande
av hemska läten. Men den som haft den mest otrevliga närkontakten
med "fågeln" måste nog sägas vara Armando
Grimaldo. Han satt i sin svärmors trädgård då
han plötsligt hörde ett flaxande ljud, åtföljt
av "en sorts konstig vissling". Sekunden efter blev han anfallen
av "någonting med stora klor", och flydde hals över
huvud in i huset. Då han satt sig i säkerhet kunde han se
att hans angripare var en fladdermuslikande varelse, stor som en människa
och med en vingbredd på mellan 3 och 3,5 meter. Huden var mörk
och läderaktig, utan fjädrar eller hår. Ansiktet var
åter apliknande och försett med lysande röda ögon,
men saknade denna gång näbb.
Det här var alltså fyra tillfällen då människor
säger sig ha mött eller sett konstiga bevingade varelser,
som uppenbarligen inte liknar något man känner igen i naturen.
Alla händelserna ägde rum under januari månad.
Den 26 februari 1976 innehöll tidningen San Antonio Light en artikel
som berättade om en upplevelse som tre lärare från trakten
sade sig ha haft två dagar tidigare. De brukade alltid samåka
med varandra för att spara på bensinen. Då de var på
väg till arbetet överraskades de plötsligt av en skugga,
lika bred som motorvägen, som föll över bilen. Då
de tittade upp såg de en enorm fågel som svepte fram över
dem på ganska låg höjd. En av lärarna, Mrs. Patricia
Bryant sade att djuret var stort som ett Piper Cub-plan och att man
"kunde se skelettet av denna fågel genom huden eller fjädrarna
eller vad det nu kunde vara" och det framträdde svarta mot
bakgrunden av gråa fjädrar. En av hennes kollegor tillade
att varelsen "gled" snarare än flög och att den
hade ofantliga, beniga vingar som en fladdermus. Väl framkomna
till skolan gick de igenom några uppslagsböker i jakt på
en bild på "fågeln". Till slut fann de den; en
teckning av en Pteranodon.
Utfrågningar och undersökningar
Alla dessa rapporter behandlades i lokalpressen med en ordentlig portion
humor. Andra som ville försöka förklara händelserna
föreslog att folk hade sett fullkomligt normala fåglar som
tranor, pelikaner och ugglor. Ytterligare några menade att upptäcken
av den fossila jätteflygödlan 1975 hade utlöst en hysteri
som innehöll både bluffmakeri och synvillor.
Två mysterieforskare, Jerome Clark och Loren Coleman, besökte
platserna i mars 1976 och kunde senare i sin bok "Creatures of
the Outer Edge" redovisa flera intressanta fakta.
Iakttagelserna var utspridda över den nedre delen av Rio Grandes
dalgång utmed gränsen mellan Texas och Mexiko, nära
flodens utlopp i Mexikanska floden. Utfrångningar av äldre
människor visade att möten med "monsterfåglar"
inte alls vara ovanligt i trakten, utan hade pågått i trettio
års tid. Dessa berättelser verkade i sin tur vara en fotsättning
av ännu äldre legender om flygande odjur. De flesta av dem
som under 1976 sagt sig ha sett varelserna tillhörde i huvudsak
nyinflyttade familjer som kommit norr ifrån, och kände därför
inte till de gamla sägnerna i området.
Vidare undersökte Clark och Coleman spillning och fotspår
som påstods komma från de bevingade monstren. I sin slutanalys
tyckte de sig kunna fastslå att folk faktiskt hade sett något
som inte tillhörde den vanliga Texasnaturen, men exakt vad det
kunde vara förblev ett mysterium. Rio Grandes natursköna dalgång
är imponerande av många anledningar, men den kan inte ha
inhyst en koloni av överlevande flygödlor som inte upptäckts.
En flygödla på bild?
![](../grafik/monster/tombstone.jpg) |
Tombstonemonstret |
I april 1890 publicerade tidningen Tombstone Epitaph en fantastisk berättelse om hur några cowboys blivit överraskade av ett fasansfullt flygande monster. Vidundret var ute efter deras kor, men sköts ner och kraschade till marken dött. När de undersökte kroppen visade sig odjuret vara uppåt 30 meter långt! Huvudet liknade en alligators och vingarna en fladdermus. En lång svans prydde kroppen.
Efter den här artikeln omnämns händelsen aldrig mer. Man skulle ju kunna tro att tidningen gjort en uppföljning om det nu varit sant. Det intressanta är att det sägs ha funnits ett fotografi i tidningen på det döda monstret, men ingen som forskat i historien har lyckats hitta just det här numret av Tombstone Epitaph. På senare tid har det dykt upp andra fotografier på soldater och cowboys med döda flygödlor, men de har alla visat sig vara bluff.
I mörkaste Afrika
Men Texas är inte det enda stället där historier om flygande
vidunder berättas. Frank H. Mellan berättar i sin bok "In
Witchbound Africa" (1923) om hur infödingar runt Jirundufloden
i Zambia talade om en väldig fågel, kallad kongamato, som
liknande en ödla med fladdermusvingar. Melland, som förbluffades
av deras beskrivning, visade dem an bild på pterodaktyl. Alla
som tillfrågades var överens om att detta var djuret de menade,
förutom att färgen va fel.
"A Game Warden Take Stock" (1924), skriven av en annan afrikaresenär,
kapten C.R.S Pitman, återger historien om liknande varelser. Dessa
påstods att hålla till i det vattensjuka skogsområdet
i närheten av gränsen till Angola och Kongo, och hade liksom
kongomato en slående likhet med den utdöda pterodaktylen.
Infödingarna hade förklarat för kaptenen Pitman att det
kunde betyda döden att titta på djuret då det kom flygande.
Dess hud var nämligen så tunt att man kunde skymta skelettet
-något som alltid gjorde åskådaren så sjuk att
han började hosta blod.
Vidunderjägaren och författaren
Ivan T. Sanderson råkade på ytterligare ett bevingat vidunder
under en expedition till Brittiska Kamerun 1932. Då han skjutit
en flygande hund vid en flod föll han i vattnet och överraskades
av ett annat djur som plötsligt dök upp. I sin bok "Animal
Treasure" beskriver han vad som hände: "Rakt emot mig
mindre än en meter ovanför vattnet kom någonting svart,
stort som en örn. Jag så bara en glimt av ansiktet på
den men det var alldeles nog, för underkäken hängde öppen
och visade en halvcirkel med spetsiga vita tänder på ungefär
en tandbredd mellanrum från varandra
Och strax innan det
blev för mörkt för att kunna se, kom den tillbaka, kastade
sig iväg nerför floden med klappande tänder och med ett
vinande ljud när den klöv luften med sina stora svarta drakvingar".
Sanderson fick reda på att odjuret kallades olitiau och spred
en död och sjukdom bland de som försökte jaga eller fånga
det.
![](../grafik/monster/pteroda.jpg) |
Kongomato? |
Sandersons kollega, zoologen Bernard Heuvelmans, föreslog att den
rörde sig om en oupptäckt art av jättefladdermus. Det
kunde kanske bekräftas av Dr. Roy Mackal och dennes medhjälpare
James Powell då de 1980 besökte platsen för Sandersons
äventyr. Ingen av infödingarna verkade känna till ordet
olitiau och när de visades bilder av en flygödla trodde många
att den föreställde en redan känd jättefladdermus.
Man kan tycka att Sandersons historia därför kommer aningen
på skam, om det inte varit för naturfoskaren Gerald Russel
som också säger sig ha sett olitiau. De bägge herrana
var ovetande om sina gemensamma upplevelser tills de möttes 1970
och jämförde sina dagböcker från respektive expeditioner.
I sin egen jakt på mystiska djur upptäckte Roy Mackal också
innebörden av ordet kongomato "båtvältare"
vilket förstås låter som om de flygande vidundren
kan röra sig i vattnet också.
Svenska vidunder
Men som vattenlevande flygmonstrum är kongamato långt ifrån
unik. På Stora Norrön i sjön Halen vid Olofström
i Blekinge häckar enligt folktraditionen den fruktade halengamen
sedan flera århundraden tillbaka. Denna amfibiefågel sägs
röra sig lika vant i vattnet som i luften och dessutom så
snabbt och med sådan kraft att den med lätthet sänker
en båt. Eftersom den till stannar långa tider på sjöbotten
saknar den helt fjädrar och huden är istället segt läderaktigt
och påminner om fiskskinn. På senare år har den på
skämt fått ett latinskt namn; Sarcorhampus Papa Halensis,
samt en något märklig vetenskaplig beskrivning.
I den skånska folktron förekommer den rysliga nattravnen,
ett fågelvidunder som flyger över landsvägar om natten
och slukar alla oturliga vandrare som inte har vett nog att hålla
sig hemma i sängen. Bland svenska naturväsen tillhör
nattravnen kyrkogrimmar eller spökdjur. Det rör sig om ett
djur eller en människa som offrats i syftet att återuppstå
som ett odödligt monster med uppgift att vakta en byggnad eller
en nedgrävd skatt. Den mest kända av kyrkogrimmarna är
nog gloson eller galoppson; en eldsputande jättegris som nyårsafton
jagade folk som ville spå om det kommande året skulle bli.
Den (från Karlshamnstrakten) blekingska varianten av nattravnen,
leharven, har även ett annat gemensamt drag med de afrikanska skräckfåglarna.
Då den kom flygande var det farlig att titta upp. Gjorde man det
kunde man nämligen se benen genom den tunna huden, varefter man
genast började hosta blod.
Det har också berättats historier om flygödleliknande
varelser i Sydamerika, Nya Zeeland och på Irland. |